Anglia, 1154, la aproape un secol după bătălia de la Hastings.
Țara era sfâșiată de un război civil salbatic.
William Cuceritorul era mort de mult timp.
De 30 de ani, nepoții săi erau prinsi într-o luptă pe viață si pe moarte pentru coroana Angliei.
Regatul era în ruina.
Și deodata a apărut un rege tânăr, curajos și carismatic, care a pus capat anarhiei.
Numele lui era Henry si va deveni cel mai mare dintre toti regii noștri medievali.
Ar trebui să fie la fel de bine cunoscut de noi ca si Henry VIII sau Elizabeth I.
Dar este amintit astazi ca regele care a ordonat crima din catedrala.
Sau ca este tatăl mult mai celebrului, imposibilului de rău rege Jhon
și a imposibilului plin de farmec Richard Inimă de Leu.
Henry II nu are nici un mare monument cu numele sau,
nici o statuie călare în fata Westminster-ului,
dar a lăsat o marcă de neșters asupra țării noastre.
Tatăl dreptului comun.
Nașul statului englez.
Dar Henry a fost blestemat, demolat de biserică, copilul lui,
și mai presus de toate de regina lui,
mai batrana, frumoasa, atotputernica Eleanor de Aquitaine.
Aceasta este povestea lui Henry II și a familiei sale.
În toată istoria Britaniei, nu a mai existat ceva asemanator.
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
DINASTIA</b
Henry II, soția sa Eleanor și copiii lor, Richard și John,
au fost cea mai uimitoare dintre toate "firmele familiale"
care si-au desfasurat activitatea in Britania.
Au făcut-o cu o energie furioasa care fie i-a fermecat, fie i-a îngrozit pe supușii lor.
Ca majoritatea firmelor familiale, au avut capacitatea de a crea, dar și de a se autodistruge.
Ceea ce inteligenta lor construia, pasiunile lor distrugeau.
Erau numiti Angevini, după provincia francofonă Anjou.
La apogeul puterii lor, erau stapanii pe care creștinătatea putea conta.
Anglia lor era pivotul unui imperiu care se întindea de la granita Scotiei pana la Pirinei.
Mult mai mare decât insasi Franța.
De la romani, și niciodată dupa, Anglia nu a mai fost atât de europeana.
Dinastia isi avea rădăcinile în războiul civil dintre doi veri,
Stephen și Matilda, nepoții lui William Cuceritorul.
Stephen confiscase coroana, dar asta nu insemna sfârșitul,
pentru că Matilda dacă nu putea să-l bată cu o armată, putea sa-l bate cu o nunta.
O nunta care putea fonda o dinastie și care ar transforma ambițiile lui Ștefan in cenusa.
În 1128, Matilda s-a căsătorit cu Geoffrey de Anjou, poreclit "Plantagenet",
pentru că purta la pălărie o crenguta de mătură galbena, sau Planta Genista.
Emblema familiei lui erau trei lei.
Împreună cu banii, puterea și pamanturile lui, Geoffrey a daruit Matildei ceva si mai important:
un fiu, Henry.
Cand băiatul Henry a crescut, a devenit evident că a moștenit de la mama sa
un singur orizont de oțel, mult curaj și un temperament nebun fenomenal.
De la tatăl său a luat farmecul instinctiv și inteligenta politica și militara ascutita ca briciul.
Dar calitatea despre care oricine care se întâlnea cu Henry isi amintea cel mai mult,
era rezervorul debordant de energie care a facut din el regele cel mai hiperactiv din istoria Britaniei,
pe care l-a avut vreodata.
Era vremea cavalerismului, în care mitul lui Arthur și Camelot era cel mai popular.
Chiar de la început, Henry a fost crescut de ambițiosii sai părinți
sa țina Anglia departe de Stephen, sa devina un nou rege Arthur.
Și pentru a realiza toate aceastea, desigur, avea nevoie de o Guinevere.
Așa s-a si întâmplat, candidata perfecta tocmai devenise disponibila:
Eleanor de Aquitaine.
Dar meciul era un joc de noroc: el avea 19, ea batuse 30.
El era relativ lipsit de experiență,
Eleanor văzuse o mare parte din căile lumii care i se puteau deschide.
Și totuși,
s-a întâmplat ceva surprinzător între adolescentul Arthur și mercuriala Guinevere,
ceva ce nu trebuia să se întâmple într-o căsătorie politică de conveniență:
părțile s-au placut reciproc.
Henry s-a trezit in fata altarului în 1152, alături de o femeie mai în vârstă
fiindu-ne descris ca fiind grațios, o frumusete cu ochi negri, clar, hotărât și glumeț.
Dificil pentru fata voalată din turn!
Îmi place să cred că Eleanor nu a văzut doar un cretin obisnuit zăngănind din pinteni,
ca dincolo de bondocul indesat cu pieptul cat un butoi, a văzut ceva mai interesant:
un prinț rar, care i se infatisa cu un șoim intr-o mana și cu o carte în cealaltă.
Patria lui Eleanor, Aquitaine, era premiul cel mare:
o întindere vastă de teren între Anjou și Pirinei.
Un loc unde cultura latină cufundata in vin fusese lustruita de senzualitatea provensala.
Capitalul sa, aici, în Poitiers, era casa trubadurilor și a dragostei de curte.
Nu e de mirare ca Eleanor a crescut, cum contemporanii ei spuneau...
... primitoare, vivace.
Poate ca mintile ii fusesera sucite de toate aceste versuri de dragoste
ale cavalerilor înrobiti de frumusete și îngenunchiati de asediul virtutiilor ei.
Deci, aceasta a adus Eleanor in teren:
grandoare, pamant, avere, o gramada de avere(!),
și farmec de Aquitaine.
Nu e de mirare că Henry credea ca avea cu această căsătorie...
...ei, bine, aproape totul...
...toate acestea, cu excepția coroanei Angliei.
În 1153, Henry Plantagenet traverseaza canalul.
Tatăl său, Geoffrey, luase candva Normandia de la Stephen.
Acum era rândul lui Henry sa-i ia si Anglia.
Confruntându-se cu o națiune epuizată și baroni dezertori, regele Stephen a cedat.
S-a batut palma pentru o afacere:
Stefan este lăsat să moară pe tron cu condiția sa-l numeasca pe Henry moștenitorul lui.
Dupa un an, Stephen a murit,
iar Eleanor și Henry au fost încoronati la Westminster Abbey, rege și regina a Angliei.
Când au apărut vii și tămâiati, vorbeau franceza,
stapanind un tărâm enorm care se întindea de la Pirinei până la podgoriile din Gasconia,
de-a lungul apelor de coastă ale Bretania,
peste canal, in Anglia, de-a lungul și de-a latul tarii,
pana la granita galezilor și a vantoaselor mlastini din Cumbria și Northumbria.
Era momentul perfect sa aiba această colosală moștenire.
Mijlocul sec. XII într-adevăr era primavara Evului Mediu.
Alfabetizarea și învățamantul se răspândisera din școlile catedralelor in Paris și Canterbury.
Mănăstirile apareau într-un ritm record
și, deși ar fi trebuit să fie "curățate" de lumesc, erau de mult timp "motoare economice":
producători de lână, maestrii morilor și a râurilor.
Dacă aceasta era într-adevăr primăvara,
Henry si Eleanor tocmai obținusera cel mai gras și mai copt fruct.
Este putin probabil ca s-au gândit vreodată la toate acestea
ca la un adevărat imperiu în sensul Roman al unui singur domeniu.
Multe regiuni erau tratate separat, conform obiceiurilor lor.
În timp ce Westminster era din ce în ce mai mult inima administrativa,
Rouen în Normandia, Chinon în Anjou și Poitiers în Aquitania, erau la fel de importante.
Era cea mai mare și mai grandioasă familie a intregii creștinătati.
Cu siguranță ca era suficienta pentru amoment.
Era ceva să stai deoparte numarandu-ti averile.
Era altceva sa știi ce insemna să fi rege.
Mai ales rege al unei țări atat de promitatoare dar ciudate ca Anglia,
cu toate numele ei anglo-saxone și instituțiile
ca judecătoriile, comitatele, citaţiile și șerifii.
Stim de la Huntingdonshire ceea ce a făcut Henry Plantagenet,
sau știm de la Henry Plantagenet ceea ce a făcut Huntingdonshire?
Henry, desigur ca practic nu vorbea deloc engleza.
Ce înțelegea, dacă numai in jurămantul sau de la încoronare,
se spunea ca regii Angliei trebuiau sa fie și judecători și războinici.
De fapt, jurământul de încoronare,
păstrat intact de la Edward Confesorul, vazut din ce în ce mai mult ca monarhul ideale,
descria destul de bine "fisa de post" a regelui Angliei.
Unu: sa protejeze biserica.
Doi: sa conserva intacte pământurile strămoșilor voștri.
Trei: sa faca dreptate.
Patru: cea mai zdrobitoare dintre toate, sa inlature legile și obiceiurile rele.
Îndeplinirea lui unu și doi mergeau de la sine.
Dar surprinzator este ca Henry a luat promisiunile trei și patru la fel de în serios.
Înaintea lui Henry, justiție era: "Fac ce vreau, eu sunt rege."
Până la sfârșitul domniei lui Henry,
indeplinirea justiției regelui nu mai depindea de rege în persoană.
Henry a stabilit curti permanente, profesionale, la Westminster sau in turnee prin comitate
care acționau fiabil în numele său.
Acum legea a devenit: "Ascultați ce spun judecătorii mei."
Din 1180, judecătorii puteau consulta primul manual juridic al Angliei,
umplut cu cazuri precedente pe care să-si bazeze deciziile.
Acum legea era un fel de majestate.
Jurământul numărul unu era protecția Bisericii,
care imprevizibil ii va cauza lui Henry II cea mai mare durere.
Biserica provocase un fel de război civil spiritual,
după ea, orice "nimic" fiind la fel de tulburător ca si un război civil feudal,
care, în momentul sau cel mai îngrozitor va sfârși cu vărsarea de sânge din catedrala.
Aceasta era si mai ironic,
deoarece de la început se părea că biserica era cel mai puternic pilon al administrației lui Henry.
Clericii săi alfabetizati l-au inițiat în misterele guvernarii Angliei.
Cand arhiepiscopul de Canterbury i l-a oferit pe unul dintre strălucitii sai protejați,
Thomas Becket, pentru funcția de cancelar, Henry a ascultat, vazut și angajat.
Deci, cine a fost acest Becket?
Inainte de orice, a existat pentru a lasa un semn in istoria Britaniei.
Posibilitatea ca cineva ca Becket, fiul unui negustor,
un improvizat cavaler normand sărăcit care "scotocea" prin dulapul familiei,
sa sfarseasca ca cel mai bun prieten al regelui,
spune ceva despre insasi posibilitatile "roiului" marelui oras.
În centrul emergentei capitale era marea biserica Sf. Paul,
și în jurul ei, in amonte de macabrele gramezi de gunoi ale Turnului Cuceritorului,
prin marile debarcadere, ieșeau nave încărcate cu lână,
iar vinuri, blănuri sau mătăsuri veneau.
Tatăl lui Becket se misca in această lume aglomerata,
detinand una dintre cele mai mari case din Cheapside.
Adevarul este ca Becket era un londonez adevărat,
cu un fler natural de a face ceea ce londonezilor le place sa faca cel mai mult:
sa faca și sa cheltuiasca bani, spectacolelele, imbracamintea
și, în conformitate cu intestinele lui notoriu de delicate,
se pare că Becket aprecia mâncarea și băutură bună.
A fost desteptul strazii și desteptul clasei.
Pe scurt, ca sa trecem mai departe, Becket era un "mare as al ligii".
Era un jucător.
"Juca" într-un fel, intr-un meci al contrariilor.
Becket "a jucat" aproape un deceniu și, ca si cancelar,
dispus să se ocupe de detaliile administrative, detaliii care plictiseau regele.
Becket era înalt, stăpân pe sine, cu fruntea încrețită de riduri de incruntare.
Regele era pătrătos, ambalat intr-o pasiune agitata,
un adevărat centru de putere plantagenet.
Becket era capabil să țină pasul cu ritmul neobosit impus de Henry.
Instanțele medievale erau afaceri itinerante, care călătoreau 30-50 km pe zi,
mănâncand din pădurea regală sau pe marginea drumului.
Dar Henry, care făcuse un fetiș din exercițiu de teama grăsimii, nu părea să încetinească:
abia ajungea la unul din palatele sale ca îl si parasea imediat.
Palatul Clarendon era cea mai magnifică cabană de vânătoare din Anglia.
Tot ce a mai rămas acum este această coloană, iedera acoperind acest ciot de piatră.
În timpul lui Henry, era plin de curteni, câini, ulii și cai.
Asta ii placea regelui:
un fel de putere a hățișurile cu divertismentul lor.
Analizand situatia, Becket a inteles "jocul" lui Henry:
ca prefera hainele de călărie obișnuite, purtarii coroanei.
Becket știa că atunci când Henry intindea mâna prietenos,
putea fi urmata de retragerea inghetata a afecțiunii,
de explozii imprevizibile de "plesnire a mustii de covor", furie incendiara.
Această relație pseudo-frateasca
i-a dat mai târziu lui Becket încrederea de a-l trata pe rege ca pe un virtual egal
cu rezultate catastrofale pentru toate părțile implicate.
De nenumărate ori, va spune trupei sale diminuate de adepți:
"Știu că arată rău, dar aveti incredere in mine. Știu cum functionează acest om."
Chiar din primele zile, dincolo de glume, era, dacă Thomas se uita atent,
un fel de tensiune de rău augur.
De exemplu, o data când regele și cancelarul mergeau prin Londra,
Henry a aratat spre nenumăratii saraci
și, privind cărămiziul superb și griul mantiei tivite cu blană albă a lui Thomas, lăsa să-i scape:
"Cat de caritabil ar trebui sa fii ca sa îmbraci goliciunea oamenilor săraci!"
"Da", a spus Becket, "ar trebui să participati imediat la una."
"Oh, nu, nu, nu, tu ar trebui să o faci", a insistat regele, tragandu-i pelerina lui Becket.
A urmat o invalmaseala de "război" nedemna,
in care bărbații încercau sa-si traga pelerinele unul altuia.
În cele din urmă cancelarul nu a avut de ales
si a permis regelui să-l intreaca și sa-si dea pelerina unui om sărac.
Dacă Henry il suspecta pe Thomas ca era mai bun, și dacă a făcut-o, nu era singurul,
nici nu putea sa-i treaca prin cap lui Becket sa aiba slujba cea mai buna din țară:
nou-eliberatul post de Arhiepiscop de Canterbury.
Lumescul lui Becket trebuie să fi făcut să pară ca el este omul potrivit
pentru indatorirea pe care Henry i-o dadea: sa puna biserica la locul ei.
Luase mult timp monarhilor sa li se recunoasca că erau unși direct de Dumnezeu,
deasupra bisericii.
Dar papii din acea vreme cereau altceva:
regii, spuneau ei, se supun papilor, nu invers.
Nu era doar un subterfugiu academic.
Era o luptă mortala!
Erau două tensiuni.
Prima: dacă clericii care incalcau legea puteau fi judecati de tribunalele regelui, ca toți ceilalți.
A doua: dacă episcopii aveau puterea de a excomunica oficialii regali.
Facandu-l pe Becket arhiepiscop de Canterbury,
Henry credea ca putea conta pe cineva care îi împărtășea opinia
asupra relației de subordonat a bisericii fata de stat.
Regele avea sa aiba un șoc!
La început, cel puțin, părea să fie o afacere bună a "vechiului Becket" cu "noul Becket".
Gama de "produse alimentare de lux" și compania "tinerilor savanți cosmopoliti", a rămas.
Dar nu era ceea ce parea a fi!
Becket nu "a mâncat nimic la acest festin"
și sub marile haine poate ca ar fi bine sa înceapa să poarte
camasa de păr găsita ulterior pe corpul său ucis.
Când regele a început să realizeze transformarea misterioasa care a avut loc în Becket,
de exemplu, când arhiepiscopul s-a ridicat în public
și s-a opus cu cel mai militant limbaj cererii regelui asupra unui nou impozit asupra bisericii,
Henry Plantagenet a sarit ca ars.
Nimic nu-l înfuria mai rau decat o prietenie, așa cum o vedea el, trădata.
Totul s-a sfarsit aici, la Clarendon, la începutul lui 1164,
când Henry a convocat un consiliu special al mai marilor bisericii
și cei mai importanti nobili ai regatului.
Acolo a întrebat, de fapt, a cerut,
sa se aprobe necondiționat ceea ce el numea "obiceiurile regatului."
Becket nu era idiot. Stia exact ce însemna asta:
controlul regal asupra clerului.
O văzuse venind de luni de zile și ceruse episcopilor săi sa rezista cu orice pret.
După tergiversări interminabile,
în final Becket a refuzat cererile regelui, ordonand rezistență totală:
poziție din care nu s-a clintit niciodata.
Regele si-a schimbat acum planul asa cum îi plăcea cel mai mult: pe deasupra legii.
În octombrie 1164,
Becket a fost adus la proces la Northampton si acuzat de, și aceasta era mortala,
"utilizarea necorespunzătoare a fondurilor când fusese Cancelar".
Toate comentariile asupra glumitei lui Henry cand a aruncat haina de lux de pe Becket,
nu mai erau deloc amuzante.
Devenisera o acuzatie penala criminala.
Când Thomas a decis să se îmbrace pentru proces
cu toata "instalatia" de arhiepiscop și să care o cruce de argint imensa, ca si Iisus,
cel mai mare rival al său, Episcopul de Londra, a încercat să profite,
dar "gheara" lui Becket a fost ca de fier:
"Nebunia poate trece, prostia ramane mereu",
a fost comentariul episcopului despre aceasta "performanța".
Procesul lui Becket a fost intrerupt de "furtuna" de afară.
"Sperjurule, trădătorule!", strigau baronii lui Henry.
"Curvarilor, nemernicilor!", a răspuns Arhiepiscopul.
Gasit vinovat, Becket știa că era într-o primejdie cumplită și a fugit cu cel mai apropiat cal.
Si-a dat seama ca trebuie sa fuga ca sa-si salveze viața.
Becket și un grup mic de adepți înrăiți au ajuns pe coasta flamandă.
Erau faiti, demoralizati, daramati de epuizare
și covarsiti de realitatea sumbra a ceea ce li se putea intampla.
S-au auto-transformat in "haiducii" lui Hristos!
Aici a ajuns mica familie a Domnului a lui Becket,
in abatia Cistercian din Pontigny, la 160 km est de Paris.
Construita din calcar alb spumos, era ca o publicitate nemaipomenita pentru puritate,
o potrivire perfecta cu temperamentul lui Thomas.
Dar nu era deloc o retragere călugăreasca.
Curând a devenit evident că Becket facuse aici un adevărat guvern în exil.
Avea propria rețea de informații pan-europeana.
Propriile scrisori foloseau contrabanda pentru a trece de blocada comunicarii impusa de Henry.
Avea si propriul departament versatil de propaganda.
Dar mai presus de toate, Becket avea ferm simțul auto-neprihănirii.
Curând, Henry a început să-si folosească formidabila putere
pentru a "strânge șurubul" asupra suporterilor lui Becket.
Au fost distrugeri și arestări,
evacuări terifiante, bruste si sumare,
confiscari de terenuri și de proprietății.
Oricine spunea o vorbă bună despre Arhiepiscopul trădător,
risca, cel puțin, deportarea.
Mesagerii prinsi cu scrisorile lui, erau aruncați în închisoare.
Rude inocente, incriminate prin asocierea cu familia,
au plecat singure în exil.
A fost nevoie de doi ani durerosi de diplomație din partea ambelor parti
și de semnele tot mai nerăbdătoare ale Papei,
pentru a se aranja despre ce sa se vorbeasca.
In 1170, după o serie de reconcilieri eşuate,
se părea ca în cele din urmă "pacea" putea fi rupta.
Locul ales a fost o pajiște înconjurata de păduri în apropiere de satul Freteval:
"Un loc minunat", remarca un observator.
Abia mai târziu au aflat că localnicii o numeau "Pajiştea Trădătoare".
Henry si Thomas au mers unul spre celălalt, iar împăratul si-a scos pălăria în semn de salut.
Apoi, cei doi s-au îmbrățișat și au șezut vorbind ore intregi,
posteriorul Arhiepiscopal amortind
tot frecandu-i-se de lenjeria secreta din păr de capră.
De data aceasta, regele nu avea nici un chef să se certe,
și a fost de acord sa-i redea lui Thomas toate puterile și autoritatea,
și, de asemenea, de a-i trata pe dușmanii lui Becket ca pe ai lui.
Când au terminat și Becket a avut tot ce a vrut,
"stăvilarul" s-a rupt și un val de lacrimi de emoție l-au inundat.
Becket descalecă și se aruncă în fața calului regelui.
Regele descaleca și se apropie de vechiul său prieten, care devenise amarul său dușman,
il ridica, pune un picior în scară și îl săltă pe Becket înapoi în șa.
Apoi au mers împreună in capatul câmpului, in cortul regal,
unde regele a anunțat că de acum înainte sunt împacati
și că de acum vor fi un rege foarte amabil și un lord generos.
După ce pacea a fost anunțată public,
Henry i-a cerut lui Thomas sa se duca in instanța, dar Becket a refuzat.
Aceasta s-a dovedit a fi greseala numarul unu.
Regele a vrut să profite de moment, ținandu-l un pic mai mult.
Starea buna de spirit putea sa-i dispară si la fel de repede sa-i reapara temperamentul rău.
Greșeală numărul doi a fost mult mai grava.
Asa cum regele i-a iertat pe adepții cei mai apropiați ai lui Becket, cineva a sugerat
că poate si lui Thomas i-ar plăcea să-i ierte pe cei care au rămas loiali regelui.
"Nu e acelasi lucru", a spus Becket.
Această incapacitatea fanatica de a face jumătate de drum, "ce a fost, a fost",
s-a dovedit a fi eroarea fatală a lui Becket.
Ultima intalnire dintre rege și Becket a avut loc pe malul râului Loire.
Intr-o atmosfera de prietenie trista, regele ii spune lui Becket:
"Dacă ai putea face ceea ce iti spun să faci, aș avea încredere totala in tine."
Nici un răspuns și ne imaginăm o pauză lungă, un oftat, o ridicare din umeri și pe rege plecand:
"Du-te în pace și ne vom întâlni în Rouen sau în Anglia."
Apoi o altă pauză și Becket "iese" cu ceva absolut uimitor:
"My lord, dacă ne despărțim în acești termeni, nu ne vom mai întâlni în această viață."
Temperamentul regal se aprinde și Henry spune:
"De ce? Mă iei drept un trădător?"
Însemnând:
"Crezi că te voi abandona dupa ce ti-am oferit protecția?"
Becket se uită la rege și spune: "Doamne ferește."
Cred că, dupa aceasta despărțire cu "împușcaturi",
atât de plină de sinceritate îndurerata și de ironie inteleapta,
Becket trebuie sa-si fi făcut semnul crucii.
Corabia lui Thomas Becket probabil ca a sosit în portul din Sandwich,
în dimineața zilei de 1 decembrie 1170,
fiind întâmpinat nu numai de o mulțime de oameni săraci,
ci si de trei funcționari regali înarmați până în dinți.
Cand s-au zarit stancile din Canterbury,
a descalecat, si-a scos cizmele și a mers desculț restul drumului
prin mulțimile de credincioși care intonau cânturi bisericesti.
Când a ajuns acasă,
Becket a făcut ceea ce a spus că va face tuturor celor care i s-au opus în timpul celor 6 ani de exil.
Strigând temutul blestem, "Fie ca acestia să fie osândiți de Iisus Hristos,"
i-a excomunicat.
Dar episcopii nu s-au dus în iad.
S-au dus la curtea lui Henry de langa Bayeux,
si au "turnat" rapoarte veninoase în urechea regelui despre imposibilul Becket,
practic despre aroganta trădare.
Henry, care deja dădea semne ca a uitat promisiunile de la Freteval,
si-a ridicat capul din perna și a scăpat un urlet de "afurisenie plantageneta".
Nu a fost: "Nimeni nu mă scapă de acest preot turbulent?"
Ci un protest mult mai alarmant:
"Ce bâzâitori mizerabili și trădători am hrănit în casa mea, care permit ca domnitorul lor"
"să fie tratat cu un dispreț atat de rușinos de către un cleric născut mic?"
Pentru cel care a asistat la teribilul colaps al lui Henry,
sau care doar a auzit despre el, cuvintele sale însemnau doar un lucru:
interminabila, insuportabila "problemă Becket" trebuia să dispara.
Sa nu dispara la doi metri sub pamant, dar dacă de asta era nevoie, atunci așa să fie.
Pana la urma era un trădător, și ce pătesc trădătorii?
Cei patru cavaleri care-l vor ucide pe Becket nu aveau nici o îndoială despre ce gandea Henry.
S-au grabit in Normandia ca să ia o corabie spre Kent.
Zorii zilei urmatoare, 29 decembrie 1170, erau ultimii pentru Becket.
Reginald FitzUrse, William de Tracy, Robert Le Bret și Hugh de Morville,
au ajuns în Anglia și au plecat spre Canterbury.
În jurul orei trei,
au navalit în palatul arhiepiscopal găsindu-l pe Thomas impreuna cu consilierii săi.
Când au intrat cavalerii, i-a ignorat studios.
FitzUrse a rupt tăcerea, spunând ca are un mesaj important de la rege,
Becket trebuind să meargă la Winchester și să dea socoteala de comportamentul său.
Becket a spus că nu intenționează să fie tratat ca un criminal.
Lucrurile s-au inrâutatit rapid,
FitzUrse declarand amenințător că Becket nu mai era în pace cu regele.
Ar fi trebuit Becket sa temporizeze, sa evadeze cat mai avea încă timp?
"Mintea imi este clară,", i-a spus adeptului sau, Jhon de Salisbury,
"stiu exact ce trebuie sa fac."
"Te rog, Doamne, sa alegi bine," a răspuns John.
În loc sa se ascunda, Thomas s-a dus la catedrala pentru vecernie.
S-a asigurat că ușa era deschisă pentru a primi congregatia.
Si-a ales locul.
Si-a spus în minte ultima și cea mai mare performanță.
L-au gasit în transeptul de nord al catedralei.
Becket trebuie să fi inteles imediat ce însemna aceasta afacere,
pentru că erau dotati cu "trusa standard a huliganilor teroristi":
fața și capul acoperite, zale, desigur.
Cărandu-si săbile scoase, strigau: "Unde este trădătorul?"
Becket a răspuns:
"Iată-mă, nu ca trădător al regelui, ci ca preot al lui Dumnezeu. "
Arhiepiscopul părea calm, dar nimen nu mai era asa.
Însoțitorii lui, toti cu excepția a doi, au dispărut în umbrele bisericii.
La 52 de ani Becket era, amintiți-vă, un londonez, un luptător de stradă,
la fel de dur ca și pielea pielea cizmelor vechi.
Când stătea înrădăcinat pe loc, devenea fizic, dar și teologic, de neclintit.
Felul de a vorbi invatat în copilărie in Cheapside a iesit din el, infierbatat și brutal:
"Proxenetule" a strigat la FitzUrse,
care trebuie să fi simțit brusc ridicolul rasunandu-i în toata armura.
Ce faci când nu mai poti suporta senzația de ridicol?
"Uuusss" alearga adrenalina, "bang" face arma, sau în acest caz sabia.
Cade jos, taind mana adeptului lui Becket, apoi trece sus, prin capul arhiepiscopului.
Coroana atârnă de un fir de carne cand Becket se prabuseste pe podea,
murmurand, conform cronicarilor sai:
"In numele lui Iisus și pentru apararea bisericii, sunt gata să îmbrățișeze moartea."
Apoi, mulțumita lui Dumnezeu, a venit lovitura de grație.
O alta mana ridicata, o alta taitură la cap,
atât de tare, încât lama sabiei s-a rupt în două pe pietre.
Pentru a termina treaba,
trei războinici stăteau pe gâtul Arhiepiscopului cu sabia în cavitatea deschisă a craniului,
scotandu-i creierul afara și răspândidu-i-l pe podea.
"Sigur", au spus, "nu se va mai ridica."
Era in jur de 4:30, după-amiaza.
Ușa fiind deschisă, oamenii speriati care veneau la slujba s-au adunat în jurul corpului.
In nici un caz nu erau o "turmă" care credea că Becket era un sfânt.
"A vrut să fie rege", a spus cineva, "Acum, lăsati-l să fie."
Dar apoi totul s-a schimbat.
Șamberlanul lui Becket i-a reașezat scalpul insângerat pe cap
cu o bucată de panza rupta din propria camasa,
iar călugării au început să pregătească corpul lui Becket pentru înmormântare.
Apoi au descoperit ceea ce nimeni până atunci nu stia:
cămașă de păr, colcaind de păduchi.
"Thomas Neclintitul" a devenit "Thomas Auto-Torturatul",
"Thomas Umilitul".
L-au lasat sa zaca, scăldat în propriul sânge,
iar peste sangele coagulat i-au pus veșmintele arhiepiscopale.
Întâmplător, în aceasta cripta exista un sarcofag de marmură și un loc unde sa-l coboare
pregatite pentru înmormântarea altcuiva.
Becket a fost coborat în "echipament" complet:
dalmatica, palium, mantie, casulă, glob și inel.
A crezut întotdeauna ca "trusa" conta si Thomas Becket a avut-o.
Și de ce Becket si-a dat, unii spun "irosit", viata?
Pentru idei fantastice, deja depasite, că biserica ar putea stabili legea in stat?
Toate instinctele noastre moderne par să spună:
"Sa fim seriosi!. Uită-te la Henry și vei intelege realitatea:"
"gardian al dreptului comun, inginer de guvern, zdrobitor de anarhie."
Va inselati amarnic!
Becket, încăpățânat, enervant, "sarind peste cal".
teatralul Becket, a făcut o diferență uriașă:
punctul său de vedere despre biserica a durat,
Imperiul Angevin, nu.
Ucigașii scapă ușor ascunzandu-se în Yorkshire:
sunt excomunicati, spunandu-li-se sa plece in cruciada.
Henry si-a pastrat adevărata judecată pentru sine:
verdictul era "vinovat".
In 1174, a făcut un pelerinaj la Canterbury, unde se spunea ca sângele lui Becket făcea minuni.
Henry a parcurs ultimii kilometrii desculț, într-o cămașă de păr,
asa cum făcuse si Becket, cu 4 ani mai inainte.
La mormânt si-a mărturisit păcatele și a fost biciuit de călugări.
Cu toate aceasta dură pedeapsa, sângele nu a fost spălat niciodata.
Henry, eroul dreptului comun,
va fi întotdeauna amintit ca cel mai mare criminal încoronat al Angliei:
"Criminalul din catedrala".
Henry II va domni încă 20 de ani,
suficient de mult pentru a-si vedea sistemul juridic embrionar
dezvoltandu-se într-o rețea înfloritoare de instanțe.
De-a lungul și de-a latul țarii,
aceste noi instanțe s-au implicat nu doar in litigiile obișnuite de sânge și crime,
ci si in tot felul de "situatii dureroase" de moșteniri, moșii și proprietăți.
Cât de ironic este că singura familie care nu accepta justiția regelui, era a lui insusi.
Dacă a existat o persoană care gândea ca un rege,
nu ca un judecător, ci ca un păcătos, a fost soția lui.
Timp de 20 ani, Henry si Eleanor au fost parteneri, în pat și în guvern.
De la inceput, Eleanor a avut de suferit umilinta unui șir de amante.
Ceea ce a chinuit-o, nu a fost altarul lui Becket,
ci altarul construit de Henry amantei sale favorite, Rosamund Clifford.
Trădata și înstrăinata, Eleanor si-a indreptat energia si formidabilul intelect
doar pentru a obține cateva "deserturi" prin copiii ei.
Acum era determinată să facă totul
pentru a-l face pe tatăl lor sa simta ca le-a rapit din puterea si demnitatea ce li se cuvenea.
Fiii au "inhatat momeala", și ce gloată erau cei 4 fii ai lui Henry si Eleanor!
Tânărul Henry era oficial următorul rege al Angliei,
dar în realitate era încă nevoit să apeleze la tatăl său pentru bani de buzunar.
S-a răzvrătit doar cand era pe moarte de dizenterie.
Apoi a urmat Geoffrey, la fel de luminos și viclean ca si bunicul său omonim, al Bretaniei,
dar a fost călcat în picioare de un cal.
A urmat Richard Coeur de Lion, Inimă de Leu, curajos, cavaler și brutal de ambițios.
Iar cel mai mic, Jhon, era răzbunător, egoist, dar, fără îndoială, inteligent.
Poate ca Henry a văzut în el singurul prinț care putea conduce asa cum trebuie guvernul.
Intr-un mod spectaculos propriu, au reușit să-si inlature, nu numai perspectivele împărăției,
dar, în decurs de 15 ani, sa distruga întregul imperiu construit atat de abil de tatăl lor.
Eleanor isi pusese toate speranțele in Richard.
Era chiar pregătita să încurajeze o alianță între Richard și înverşunatul dusman al lui Henry,
regele Franței.
Asa ca, în 1189, Richard a declarat război tatălui său.
De data aceasta, Henry este înfrânt, trădat de nobilii sai care fug la Richard.
Asediatul Henry nu a avut de ales si a trebuit să negocieze
fiind de acord sa se umileasca in fata propriului fiu.
Pentru spectatori, apare îmbrățișandu-l pe Richard într-un sărut de pace.
Dar in realitate a spus:
"Dumnezeu m-a schimbat mult ca să se răzbune pe tine."
Când regele a cerut sa vada numele celor care erau de partea lui Richard,
spre groaza lui, primul pe lista era iubitul său fiu, John.
Confruntat cu această ultima trădare, Henry nu citeste mai departe.
Moare două zile mai târziu în castelul său din Chinon, cu inima zdrobită, spun unii cronicari.
Singurul copil la patul lui de moarte a fost unul dintre fiii lui nelegitimi.
"Ceilalți", a spus el, ca Lear, cu amărăciune, "sunt adevarații bastarzi."
O barjă i-a dus trupul in aval de Fontevrault Abbey.
Când Richard a vazut în cele din urmă mormântul, se spune că a curs sânge din nările cadavrului.
De fapt, când Henry II a murit aici, la Chinon, în 1189, aproape nimeni nu a jelit.
Se pare că cei mai mulți au dat cep butoaielor pentru a celebra succesiunea fiului său, Richard,
atat de drag folclorului popular și legendei.
Inca de la bun început, Coeur de Lion a câștigat lupta relațiilor publice cu tatăl său.
Era deja superstarul dinastiei.
Pentru a dovedi, pentru a arăta, că vechiul regim a trecut, că o noua "atractie" a aparut,
Richard a facut o încoronare spectaculara.
Ca într-o reverie a lui Camelot, a fost ingropat în aur:
sabie de aur, pinteni de aur, un baldachin de aur pe cap.
Pentru a sărbători, evreii din Londra au venit la Richard cu un cadou special,
gest care a fost interpretat imediat de populația ca un complot sinistru
și care a declanșat un masacru general.
Richard de Devizes în cronica lui a fost primul care a folosit cuvântul "holocaustum"
pentru a descrie uciderea în masă a evreilor din Anglia.
Spre meritul său,
regele Richard a depuse eforturi susținute ca să interzică acest prim val de pogromuri.
Problema era că nu le-a pus niciodată în aplicare.
În mod ironic, regele a cărui statuie sta in fata Parlamentului
și, care prin urmare, ar trebui să personifice un fel de englezism elementar,
a petrecut in tara sa mai putin timp decât orice alt monarh.
Cei trei lei de pe haina lui de lupta erau lei plantageneti.
Crucea Sf. Gheorghe era pentru Aquitania, nu pentru Angliei.
Dornic de a face lucrarea Dumnului, Richard a dispărut în Țara Sfântă.
John s-a ridicat imediat ca rival, creand un stat virtual într-un alt stat,
dotat cu propria judecatorie și armata de mercenari.
În 1192, când a venit vestea capturarii lui Richard pe drumul de întoarcere din Cruciada,
John repede si-a declarat fratele mort și pe el insusi rege.
Eleanor era sfasiată de această luptă fratricida.
Fusese crescuta sa faca ceea ce Angevinii faceau cel mai bine:
să prezideze guvernul, sa manipuleze politica.
Acum era paralizata de tragedia familiei ei.
În disperare, s-a întors spre Sfântul Părinte, caruia i-a trimis o scrisoare extraordinară.
<>
<< nimanui nefiindu-i milă de mine, am ajuns in mizerie la aceasta inaintata varsta.>>
<<Doi fii se tarasc prin noroi si mama lor nefericita este torturata de amintirea lor.>>
<>
Papa nu putea face nimic.
Cu toate acestea, banii puteau face o "scamatorie".
Peste 2 ani,
libertatea lui Richard a fost răscumpărata cu 34 de tone de aur, dar regatul lui era în faliment.
Costul jocului de-a războaiele eroice era măsurat în sânge și bani.
Aratand-si disprețul fata de apărătorii castelului asediat stând în fața lor fara armura,
sageata unui arcaș solitar a gasit articulația dintre gâtul și umărul lui Richard.
Rana a devenit gangrenoasă.
Dupa 10 zile, Inima de Leu era mort:
un triumf al romantismului temerar fara nici un sens.
Trupul său a fost pus în mormânt la picioarele tatălui său, în Anjou.
Inima Inimii de Leu a fost dusa in marea catedrală din Rouen, Normandia,
acolo fiind locul cel mai potrivit,
deoarece acest oraș a fost capitala lui Richard mai mult decât Londra.
Jhon, care i-a succedat, a fost îngropat în Anglia, in Catedrala Worcester,
deoarece călugării din Craxton Abbey au avut grijă să-i fure măruntaiele,
facandu-l pe mortul John, sa fie așa cum fusese în viață,
s-ar putea spune, lipsit de curaj.
Ca politician a fost cel mai evident eșec mizerabil al lui John.
Sub tatăl său,
imperiul a fost ținut printr-o combinație perspicace de farmec și loialitate feudala.
Problema lui Jhon a fost ca a crezut că toti ii sunt doar prieteni vremelnici.
Deci, s-a bazat pe șantaj, extorcare si amenințări la adresa baronilor, decât pe promisiuni.
Asumându-si neloialitatea, a sfarsit prin a o garanta.
Asa ca atunci cand John a avut nevoie mai mare de baroni,
când Normandia a fost amenințată de regele francez, nu au fost acolo pentru el.
Rezultatul a fost o înfrângere catastrofală.
Pierderea Normandiei a frant inima puterii angevine.
Nu stim daca adunarea de la Bury St Edmunds a fost sau nu secreta,
unde toti marii nobili din Anglia au jurat să-l forțeze pe John să le accepte reforma,
dar cu siguranță este adevărat că rebeliunea a izvorât din înfrângere.
Aici, baronii au elaborat un document
care mergea cu mult dincolo de a-l forța pe John să nu mai fie răzbunător,
propunand o lista de lucruri nepermise regelui să le facă:
a fost numita Magna Carta.
Oricine se așteaptă să găsească în ea un fel de constituție primitiva,
va avea un mic șoc când citeste detaliile,
deoarece libertățile enumerate aici sunt "arse" în mare măsură
prin scutirea de impozit a claselor purtatoare de armura și instarite.
Chiar dacă Magna Carta este umpluta cu "maraielile" baronilor,
aceste "maraieli" s-au dovedit a avea consecințe profunde pentru viitorul Angliei.
Pentru ca, punând atâta greutate pe autoritatea dreptului comun,
angevinii au agitat in nobilime ideea că era de asemenea si dreptul lor.
Cu o generație mai înainte, baronilor nu le păsau deloc de drepturile oamenilor închisi fara probe,
aceasta întâmplandu-li-se celor obișnuiți.
Dar sub John, li sa întâmpla si lor lucruri rele:
terenuri furate, văduve hăituite, moștenitori făcute să dispară.
Acum venise momentul
sa foloseasca "armele" pe care revoluția în justiție a lui Henry II le-a pus în mâinile lor.
Printr-o ironie uimitoare, angevinii devin profesorii propriilor lor corectori.
Transformarea justiție regale a lui Henry II s-a întors lovind in propria dinastie.
Deci, daca nu este chiar certificatul de naștere al democrației,
este sigur certificatul de deces al despotismului.
Trasează, pentru prima dată,
principiul fundamental că legea nu este pur și simplu voința sau capriciul regelui.
Legea este o putere independentă in sine,
iar împăratul putea sa dea socoteala pentru încălcarea ei.
Nimic din toate acestea nu erau imediat evidente.
Zece săptămâni după ce Magna Carta a fost semnata, a fost anulata de Papa,
iar John s-a întors sa lupte cu sabia, împotriva baronilor rebeli
și împotriva primei invazii de succes a unui rege al Franței.
In 1216, timp de câteva luni, o mare parte din Anglia a fost condusă de Dauphin.
John a murit pe campania din Norfolk,
confruntandu-se cu "apele bătute de vânturi" ale lui Wash.
Lupta i-a marit apetitul și a mâncat o masă atat de copioasă,
incat a plătit-o cu un spasm mortal de dizenterie.
Cat despre baronii din Anglia, nu aveau apetit pentru războiul civil,
cu atât mai puțin contra autoritatii Franței.
Asa ca l-au sustinut pe fiul lui Jhon in varsta de 9 ani
atunci cand a fost proclamat Henry III in Catedrala Gloucester.
Nu a contat chiar atât de mult ca acum era o persoană sub contract,
garantata prin reeditarea cartei, conform careia, de acum înainte,
Guvernul Angliei trebuia să fie responsabil de suveranitatea legii.
Conglomeratul șubred al imperiului angevin din exterior
s-a prăbusit aproape la fel de repede cum crescuse.
Dar în Anglia a fost lăsat, fiind redus la ceva solid,
ceva care se măsoară cel mai bine nu în zidărie sau kilometrii,
ci in magistrați.
Deci, cel mai bun lucru care poate fi spus despre angevini
este că au lăsat în urmă o țară care nu mai avea nevoie de ei.
De ce sa vânezi cu Excalibur când ai ceva mult mai puternic:
Magna Carta.
(: SDR :)